EKO
1. en nära parallell eller repetition av en idé, känsla, stil eller händelse.
Det finns för många varianter. Det är en Fenderförstärkare.
Den skulle inte jag rekommendera. Bassbreaker 45.
Jag har en bra fråga till dig.
På 80-talet sa vi Rickenbacher.
Ni säger Rickenbacker. Det är "backer".
- Ja. - Vi har diskuterat det.
Vi är från Södern. Det heter "backer".
- Ja. - Det finns inga "bachers".
Är den din, Jakob?
Nej, men vi använder den på skivan.
- Det är Andys. - Ja.
- Vill du titta? - Visa mig.
Det här var en folkrock-specialare.
Man flyttade bara lillfingret.
Resten har ni inte råd med.
Det kallades Laurel Canyon-
-för att en mängd musiker samlades där.
De bodde där. De hade flyttat till Los Angeles.
De kom från England och överallt i USA.
Det var antagligen på grund av skivbolagen i LA.
Här kunde man verkligen leva.
Det var antitesen till den plastiga värld-
-som man såg på tv.
Att vara så nära Sunset Strip-
- och ändå känna att man var ute på landet-
- med en helt annan slags känsla, är vackert.
Jag flyttade nog dit först av alla.
Jag bodde på ett ställe långt uppe i Laurel Canyon.
Det var mycket kamratskap mellan banden.
Vi lärde känna Beach Boys-
-och förstås The Mamas & the Papas.
Jag kände John och Michelle sen New York.
Mama Cass var en härlig värdinna.
I Laurel Canyon hängde-
-bohemer och skådespelare.
Det fanns många charmiga små hus.
Det var en lycklig tid.
Jag älskade det, för jag älskar excentriker.
Jag dras till excentriker, och de var där.
Alla var där.
Alla skrev, och skrev tillsammans.
Man gick hem till nån-
-med sin gitarr-
-och satt där och spelade.
Plötsligt hade man skrivit en hitlåt.
Folk ringde inte ens.
De knackade på och sa: "Lyssna på det här."
Det är en otrolig miljö för en musiker att vara i-
-för den är sund, framåtblickande-
-och oerhört kreativ.
Det fanns så mycket riktigt bra musik där...
att man fick små stycken som filtrerades genom en.
God kväll.
Den store låtskrivaren Warren Zevon sa...
CAPITOL RECORDS, VD (2001-2007)
Jag saknar honom varje dag.
Han sa att om Roger McGuinn bara hade spelat inledningen-
-till The Byrds debutalbum och sen dött-
- hade han ändå haft det största inflytandet-
-på folkrocken på 25 år.
Han hade rätt, för när de låtarna spelades i radio 1965-
-var det första gången en poetisk låt-
-blev en stor hit.
Det inspirerade en hel generation låtskrivare att skriva annorlunda-
-och åka till Kalifornien-
-vilket ledde till Laurel Canyon-scenen.
Den 50:e årsdagen av det ögonblicket var i somras.
Jakob och jag bestämde oss-
- för att göra en skiva med de låtskrivarna.
Nu gör vi en föreställning, som ni är del av.
Tack för att ni kom. Mycket nöje!
Är ni redo att åka till 60-talet?
Det är så härligt, för musiken-
-som kom från Laurel Canyon på 60-talet-
-inspirerade inte bara den tidens band.
Den inspirerade även-
-min generation musiker och låtskrivare.
I kväll har vi möjligheten-
-att visa den för en ny generation-
-och hålla den musikens eko vid liv.
LAUREL CANYON TIDIG REPETITION
- Kan vi börja om? - Okej.
Jag hade tänkt köra harmoni.
Hur går refrängen? "Will you go?"
- Jag gillar ditt sätt. - Jag sjunger "will you go, will you go".
Förlåt.
Vi kan ta det igen. Refrängen kommer igen.
Vi repeterar den. Vad är allt det här?
Det här har jag inte sett.
Varför vi gör det här? Vi såg filmen "Model Shop".
Den påminde oss om musiken från 60-talet.
Vi bestämde oss för att spela in några låtar från 60-talets mitt.
Vi blev nyfikna på vad det var som gjorde att alla kom hit.
Vem kom hit först? Var det folk från östkusten?
Eller var det folk härifrån som började oberoende av varandra?
Beach Boys var redan här.
The Byrds kom först, sen alla andra.
Hur blev The Byrds till?
Det började så oskyldigt.
Beatles kom.
Jag hörde den här på radion.
Jag sa: "Häftigt! De använder folkmusikackord."
"Övergångsackord."
Då fick jag idén att ta en folklåt-
-och blanda den med Beatles.
Jag åkte till Café Playhouse och spelade den där.
De gillade inte den.
De gillade inte kombinationen av rock'n'roll och folkmusik.
De tyckte att det var en dålig idé.
Det häftigaste med Roger...
Första gången jag träffade honom-
-kom han in på Playhouse Café-
-med en 12-strängad Gibson-
-och spelade "I Wanna Hold Your Hand".
Då tänkte jag: "'I Wanna Hold Your Hand' som en folkgrej med en gitarr?"
Det tog rejält med stake att göra.
Han fick en del skit för det.
Många sa: "Vad håller han på med?"
Jag åkte till LA och fick ett gig på Troubadour-
-som förband till Hoyt Axton.
Det gillade inte heller det.
Då gick jag ihop med Gene Clark och David Crosby-
-och startade The Byrds.
Det hände en massa roliga grejer.
Vi repade i en gammal studio-
-på Third Avenue.
World Pacific tror jag att den hette.
När de var klara med studion på kvällen-
-gick vi in och repade.
Det var väldigt bra för The Byrds-
-för vi fick lyssna på oss själva.
Om man hör hur illa man låter jobbar man hårdare.
Det gjorde vi.
Sen när vi började bli bra... kom Dylan.
Du får vara mer specifik. Skojar bara.
- Finns det fler än en? - Ja...
Bob kom.
Han hade hört att vi spelade "Tambourine Man".
Vi spelade den elektriskt-
-och man hörde hur han tänkte.
Han visste direkt att han ville göra den.
The Byrds bedrift ligger i blandningen-
-av folkmusik och rock'n'roll.
Alla band som man tänker har Kalifornien-soundet...
Inget av dem lät som The Byrds.
Det 12-strängade riffet är grymt.
Det är ett stort ögonblick-
-inom rockmusiken.
Det är två saker som drabbar samman-
-i en stor våg.
Det skapade en helt ny musikgenre - fort.
Jag älskade ljudet från 12-strängaren.
Sättet han placerade det-
-och att Crosbys rytm förstärkte det...
De var det kraftfulla band vi andra ville vara.
Jag gillade The Byrds.
Jag gillade deras filosofi.
Den musikaliska filosofin som folkrock var.
Det var låtskrivandet också.
- Det var bra. - Strålande.
FOLKLÅT FRÅN 1960-TALET AV PETE SEEGER
Folkmusik är ett äldre sätt att skriva låtar på.
Man lär sig en låt från någon.
Ens farbror kanske lärde sig den från en knivslipare-
-som reste runt i Södern och slipade-
-och spelade banjo och fiol.
FRAMFÖRD AV THE BYRDS (1965)
När The Byrds kom ogillade vissa-
-att de spelade folklåtar med ett band.
Men de fastnade.
Det är ett stort steg framåt från "Love Me Do"-
-till det där andra.
Vi började ta rock'n'roll på allvar.
Ingen tog det på allvar innan det.
Vi fick ut bra poesi på radion. AM-radio och popradio.
Det var första gången. Sånt fanns inte förut.
Bara nödrim.
Baby, I love you
Inte "dansa under diamanthimlen med ena handen i luften".
- Det förändrade allt. - Ja.
Fiona, är du här?
Jag träffade Fiona när hon var 17.
Hon tycker nog det är pinsamt om jag säger det.
För sent.
Redo?
Vi spelar en Byrds-låt.
Beatles kom till USA.
De fick frågan: "Vilket är ert favoritband?"
De svarade The Byrds!
Vi klädde oss som dem.
Vi köpte kostymer med svarta sammetskragar.
Vi hade dem när vi spelade på Ciro's.
Det höll i en vecka. Vi hängde dem i logen-
-tog på t-shirt och jeans och åkte hem.
En kväll när vi kom till Ciro's var kostymerna borta.
Jag sa det till John Lennon. Han sa: "Synd att de inte tog våra kostymer."
ROGER MCGUINNS EGNA BILDER-
- FRÅN THE BYRDS FÖRSTA RESA TILL LONDON.
Vi blev inbjudna till England.
Här fanns Beatles och Stones.
När vi kom dit upptäckte vi-
- att vi hade stämplats som USA:s version av Beatles.
Det var svårt att leva upp till.
De kom när vi spelade på Blaises Club.
Chris var så nervös att han tog sönder en bassträng.
Bassträngar går aldrig sönder.
Efter spelningen-
- kom John och George upp. John sa: "Bra spelning!"
De gillade oss och var jättetrevliga.
När vi äntligen kom dit var de extremt schysta.
Vem är den unge mannen med det långa håret bakom dig?
Det är Dave från The Byrds. Vår kompis.
Kvällen efter gick vi till Scotch of St James.
Det var Paul McCartneys privata klubb.
Vi drack några glas. Sen tog vi en åktur-
-i hans Aston Martin DB5.
Vi hängde hos The Stones. De visade hur de rullade joints.
De hade en butler som rullade dem-
-och la fram dem åt dem på morgonen.
Deras morgonkaffe.
The Byrds var toppen.
De blev våra vänner.
När vi kom till LA-
-umgicks de med oss.
Soundet med 12 strängar var bra. Deras röster var bra.
Vi gillade The Byrds.
De introducerade oss till en hallucinogen situation.
Det var jättekul.
Beatles startade folkrocken i Kalifornien.
Det var nog de i Kalifornien-
-som försökte få till det soundet.
Det är fullt av tillfälligheter.
Rickenbackers John Hall flög till New York-
- för att Beatles spelade med Rickenbackers.
Han åkte till deras svit-
- med den andra 12-strängaren han nånsin hade tillverkat-
-och gav den till George.
Han tog med den till John-
- eftersom det var han som spelade Rickenbacker.
Men George var sjuk.
De andra var på en plåtning.
Så George norpade 12-strängaren.
Det förändrade popmusiken.
Rock är det väl snarare.
Vi borde våga kalla det rock.
Det var rock'n'roll.
Allt hade inflytande på allt. En enda stor häxbrygd...
Sen dök saker bara upp.
Transatlantiskt också.
Vi lyssnade på varandras skivor.
Beatles lånade av The Byrds i en låt-
-och sen av Beach Boys i "Girl".
Jag föll för Brians musik direkt.
Jag var nära vän med Felix Pappalardi.
Det var han som påpekade...
CREAMS PRODUCENT
de Bach-lika egenskaperna.
Han sa: "Lyssna på de här ackorden."
"Det liknar den ackordföljd som Bach använde."
Det var oerhört viktigt.
Vi beundrade dem också.
Det gjorde vi.
Alla andra... De var så rumsrena som de kunde vara.
Men de var bra.
Låtarna var bra, tack vare Brian.
De hade intressanta harmonier.
De lät inte som någon annan.
Vi gillade dem verkligen.
De flesta vet säkert redan-
-men kan ni presentera er?
- Al Jardine. - Tack, Al.
Dennis Wilson.
- Brian Wilson. - Carl Wilson.
Mike Love.
Vem bestämmer vad ni ska göra?
Kanske jag.
Jag skriver låtarna och producerar dem.
Jag ser inget i Mozart som är bättre än Brian Wilson.
Det går att argumentera för.
De hade älskat honom.
Han är alldeles för bra.
Ja.
En sån kille dyker inte upp i särskilt många livstider.
Det är rätt speciellt.
"In My Room." Jisses, alltså.
Vem har inte sökt tröst...
i avskildheten och trösten i ens eget rum?
Det kan sägas på miljontals vis-
-men den låten var så vacker.
Beach Boys var sakliga-
-medan Cream drevs filosofiskt-
-av tanken att vi kunde göra nåt sånt.
Eller inspireras av det. "Pet Sounds."
De bodde på samma gata som oss. Brian och Marilyn.
En dag när jag gick dit-
- var hela vardagsrumsgolvet fullt av sand.
Det enda som fanns där-
-var ett Steinway-piano, en pianobänk-
-och sand.
Jag tittade på henne och sa: "Vad håller ni på med?"
Hon sa: "Det verkar knäppt, men han skriver kanonlåtar."
Han skrev "Pet Sounds".
Jag vann den skivan på radio. Jag ringde in.
Jag stod vid telefonen-
-och de ställde nån fråga.
Jag ringde direkt, svarade och vann en skiva.
Det var "Pet Sounds".
Jag fick lyssna några gånger innan jag riktigt fattade.
Men den var fantastiskt bra.
Den är annorlunda. Helt egen.
Ingen hade lyckats med nåt sånt.
Inte som dem. För de hade ingen låtskrivare som Brian.
Jag var nog för ung för att förstå-
-hur oerhört sofistikerad musiken var.
Jag såg bara fem killar med samma skjorta och en surfbräda-
-och tyckte det var töntigt.
Men allt förändrades när jag lyssnade på "Pet Sounds".
Den sägs ha inspirerat till "Sgt. Pepper".
Tänk att ha inflytande på Beatles.
Vill du spela piano?
- Ska jag spela piano? - Ja.
Vi jobbar på några av dina låtar.
Vi jobbar på "I Just Wasn't Made For These Times".
- Vilken tonart är originalet i? - B.
Vi spelar E.
E? Det är fel tonart.
Vi fixar capos.
Spela den i E om ni vill.
Okej.
Bach inspirerade till "California Girls".
Den takten. Shufflerytm.
Chuck Berry och The Four Freshmen lärde mig harmoni.
Chuck Berry lärde mig rock'n'roll-melodier.
Jag lärde mig fiolarrangemang av George Martin.
Jag lärde mig hur man skriver till fiolspelare.
Jag skrev, och de spelade.
Om de spelade fel sa jag:
"Det där var fel. Du måste spela rätt."
De fixade instrumenten och gjorde det.
Beatles var mitt favoritband.
Dem tyckte jag om.
En kompis spelade "Rubber Soul" för mig.
Jag sa: "Vilket album!"
Han spelade det igen och jag sa: "Wow!"
Helt otroligt. Det fick mig att skriva "Pet Sounds".
Radion stod på...
och de spelade The Byrds.
Det var The Byrds.
Det visste vi.
Vi kände dem. Vi var vänner.
Då sa vi: "Om The Byrds kan få en hit"-
- "då kan vem som helst det!"
"Vi måste åka tillbaka till LA."
Vi bodde på Albert Hotel.
Där bodde nästan alla musiker när de var i stan.
Eftersom John och jag hade gift oss-
-ville jag åka hem.
Han sa: "Vi kan inte åka hem. Det går inte."
"Musikindustrin är här i New York."
Sen väckte han mig mitt i natten.
Han sa: "Jag skriver en låt. Lyssna på den här."
Han spelade...
Var det längesen du var här?
Jag sa precis att det var här vi sjöng-
-för Lou Adler. I den här studion.
Vi spelade in i trean-
-men det var här, där vi står nu-
- som vi sjöng det första albumet för Lou.
Vilka låtar sjöng ni på provspelningen?
"California Dreamin'."
"Monday Monday."
"Go Where You Wanna Go."
- En hel del bra. - Jovars.
Vi hade lite material.
Då sa han, med hatten vikt mot näsan så här:
"Kom tillbaka i morgon."
"Vi pratar i morgon."
"Okej."
När vi kom tillbaka låg det kontrakt över hela golvet i Studio 3.
De gav oss pennor och sa: "Här! Skriv på! Skriv på!"
- Då gick provspelningen bra. - Ja.
Den första studion jag spelade in i hade bara en sån.
Bara en sån.
PRODUCENT
Pianot stod i mitten.
Hal Blaine och hans trummor var där.
John Phillips med sin 12-strängare.
P.F. Sloan, kanske Glen Campbell-
-eller Billy Strange. Nån av dem.
- Var de här? - De stod på rad.
Vi var på slutet av en tagning när Denny Doherty...
Det gick rätt vilt till, och det blev allt vildare.
Det fanns en massa Crown Royal-whisky...
Denny hade somnat på pianot.
John sa: "Denny, upp med dig. Jag behöver en ton."
Men vi fick inte upp Denny.
Så vi hämtade en mikrofon och ställde den här-
-ovanför Denny.
John lutade sig ner och sjöng tonen för honom.
Då sjöng Denny tonen-
-och sen somnade han igen.
Det är ett fantastiskt rum.
Det ser väl precis likadant ut?
Ja, men högtalarna är lite annorlunda.
Men rummet ser ut och känns precis likadant.
Det var väldigt romantiskt.
Vi bodde på Virgin Islands, på stranden i tält.
Sen är det oundvikligt. Det kommer att hända.
Dynamiken i en grupp med män och kvinnor.
Man ser nåt i en bandmedlem. De är talangfulla och sexiga.
Sen slår en gnista.
Det hände i The Mamas & the Papas.
Jag har sett det hända i nästan alla grupper-
-som har män och kvinnor.
Jefferson Airplane.
Fleetwood Mac.
Det var alltid vi fyra som bodde ihop hela tiden.
Vi var alltid tillsammans.
När vi repade-
-tåflirtade jag och Denny under bordet.
Denny flirtade jämt.
Han ville alltid göra det fullt ut.
Han var jätterolig.
Med glimten i ögat.
Han var så snygg.
På vårt första albums omslag-
-ligger jag i Dennys armar.
Då hade vi inte blivit upptäckta än.
Vår första natt ihop-
-hade vi suttit vid ett bord-
-och John och Cass hade somnat.
Då ställde sig Denny upp-
-gick bort till glasdörren-
-och sen kilade vi i väg.
Jag växte upp i en fri omgivning.
För mig var det inte lika allvarligt att ha en affär-
-som det var för de andra.
Jag hade haft en affär innan Denny-
-när jag och John just hade gift oss.
John hade alltså redan haft en sån erfarenhet med mig.
Då skrev han "Go Where You Wanna Go".
John var helt förkrossad.
Texten betydde "gå vart du vill"-
- "gör vad du vill"-
- "med vem fan du vill".
Jag hade fullt upp.
Det hade jag.
Det var jättekul.
Tur att du sa det och inte jag.
Så rörande!
- Så bra. - Underbart.
- Schyst. - Underbart.
- Den låten är ju bra. - Eller hur?
60-talet var välsignat.
Allt det där kom samtidigt.
Det måste ha varit meningen.
Det var ett kretslopp med duktiga artister med goda avsikter-
- som tänkte: "Hur kan jag göra en lika bra skiva som den?"
Musik blir till vid en viss tidpunkt-
-och förändrar allt som kommer sen.
Jag hade en kopia av "Pet Sounds"-
-och skulle hälsa på en vän i England-
- Andrew Oldham, som var Rolling Stones producent.
Paul McCartney var också där, och jag spelade "Pet Sounds" för dem.
De lyssnade på allt som Brian gjorde-
- och funderade på hur de skulle kunna använda vissa saker-
-som han gjorde på "Pet Sounds".
Ur det kom "Sgt. Pepper".
Det var mycket som pågick.
Alla vinylskivor som vi köpte...
Du var inte född då.
De var suveräna, för alla höll på.
Jag har två favoritskivor.
"Pet Sounds" och "Sgt. Pepper".
När man lyssnar på skivorna-
-hör man hur de har påverkat varandra.
Det var magiskt.
När det händer något bra dyker det upp på andra ställen.
Det speglas tillbaka.
De påverkade varandra.
Beatles lyssnade på skiffle när de växte upp.
George erkänner att "The Bells of Rhymney"-
- och "If I Needed Someone" är väldigt lika.
Jag tror att han skickade ett kort till Roger om det där.
Nån skrev merparten av en låt-
-Paul eller John, och spelade den.
När det kändes bra, då gjorde vi den så.
Vi jammade bara. Vi var gatumusiker.
Riffet gick...
George gillade det riffet och skrev...
utifrån det.
Han gjorde ett band och gav det till Derek Taylor.
Derek kom hem till mig-
-och sa att George-
- skrev låten efter att ha hört mitt riff.
Vacker musik tar sig in i en.
Ibland vill man göra nåt liknande-
-fast på sitt sätt.
Eller: "Oj, han gjorde så. Då kanske jag..."
Det är helt öppet.
Det är väl okej? Det är okej.
Ren stöld är inte så bra, men...
Men på så vis var det fint.
Du har de tunga grejerna.
Du har "Pet Sounds" och "Sgt. Pepper".
- Jag har bra grejer här. - Jag tar det här.
De här skivorna kom helt plötsligt som en lavin.
Det fanns inget liknande förut.
Förut, när någon av de här släpptes-
-var det en stor händelse.
Folk pratade om det och samlades-
- och satte på en skiva i deras rum och lyssnade.
- Coolt. - I flera dagar.
De försökte lista ut-
- varför han har en cape från renässansmässan.
En av de bästa sakerna med de här banden-
- är att de på sätt och vis är supergrupper.
De har flera huvudsångare och flera låtskrivare.
Det fina är att de gick samman-
- och tog fram det bästa de hade för något.
Ja! Det är bara att lyssna på Buffalo Springfield och alla.
Det blir märkvärdigt och unikt-
-när det kombineras och samarbetas.
Det går inte med bara ens eget dna.
Det går bara inte.
Mina herrar! Kul att se er.
Välkomna.
Skulle du kunna presentera dig själv-
-och alla andra?
- Jag heter Neil Young. - Hej, Neil.
Jag är leadgitarrist.
- Det här är Richie Furay. - Hej!
Steve Stills.
Hej, Steve. Trevligt.
Hur hamnar tre kanadensare och ett par andra-
-tillsammans. Hur gick det till?
Bruce och jag åkte till Los Angeles i en gammal likbil-
-för att slå igenom.
Vi ska bli stjärnor.
Vi skulle precis åka när jag såg honom i en skåpbil-
-på Sunset, och han stoppade mig-
- och vi stannade allihop, och sen startade vi.
Vi var i Fort William i Ontario.
Klubbens ägare sa: "Några killar som ofta spelar här"-
- "kommer hit"-
- "och spelar mellan er och huvudakten."
Det var Neil med en liten trio som hette The Squires.
Han gjorde det som jag ville göra.
Spela folkmusik på elgitarr.
Vi umgicks i en vecka.
Vi pratade, drömde och fantiserade om vad vi ville göra.
Vi var oskiljaktiga.
Buffalo Springfield. De var stora.
Jag såg dem 67 eller 68.
De spelade med Beach Boys i Gainesville.
Jag har inte hämtat mig än.
Det var en häpnadsväckande föreställning.
Det var så bra som det skulle vara.
Kanske ännu bättre.
Buffalo Springfield hade-
- stora skaror av de tjejerna som jag ville ha.
Vi bara såg på dem.
Jag tänkte: "Det här bandet är nog rätt bra."
Vi åkte till LA med Cream.
Jag hade inte varit där i en timme när det knackade på dörren-
- och där stod Stephen Stills med en gitarr.
Han gick bara in-
- tog fram gitarren och sa: "Du gillar visst den här."
- Spelade han "Bluebird"? - Ja.
De avslutade med en riktigt lång "Bluebird".
De spelade gitarr mot varandra medan intensiteten steg.
Riktigt bra.
The Byrds hade Buffalo Springfield som förband-
- och det varade tills David Crosby såg oss.
Han sa: "Ut med dem. De är för bra."
Jag tänkte att det var en dålig idé.
För de var otroligt bra.
Vi hade hitlåtar-
- så det gick. Men jäklar vad bra de var.
Vi hade en stor mängd material-
-men det var väldigt spretigt.
Vår första låt med Buffalo Springfield var "Clancy".
Vi gjorde en första tagning.
Sen hörde vi en röst som sa:
"Den är för lång. Spela snabbare."
Då såg jag och Neil på varandra och sa:
"Vi måste lära oss att göra det här själva."
Där är Neil. Jag lyssnar på honom.
Det är det gamla kontrollbordet.
Det var stereo 8.
Det är därför det var ett gammalt Altec-kontrollbord med stora knappar.
Sen hade vi ett från MCI eller nåt-
- och gick över till 16, som var allt vi behövde.
Det är efter vi hade lärt oss att göra det själva.
Det är nog ingenjören som vi anställde till inspelningen.
Vill du sätta dig?
Du kan sätta dig där borta.
Ska vi prata om "Questions"?
Till att börja med...
Du vet de där magiska dagarna då en massa saker händer?
Jag träffade Judy Collins och Eric Clapton samma kväll.
Jag gick till Erics spelning på Whisky.
Jag flirtade med Judy och försökte lyssna på Eric-
- som var sanslöst bra, och jag blev överväldigad.
Senare...
Crosby tog med Eric till mitt hus i Laurel Canyon.
Ändringarna till "Questions"-
-kom från en av Judys låtar-
-som hette "Since You've Asked".
Jag tog de första tre ackorden-
-och ändrade kadensen och allt.
Sen utvecklades den till den låten.
Jag spelade den för honom samtidigt som jag skrev den-
- och sen hamnade den på ett Buffalo Springfield-album.
Det var längesen jag lyssnade på den musiken.
Originalversionen...
Jag hade inte hört originalversionen på jättelänge.
Den väckte minnen till liv.
INSPELNING AV "QUESTIONS" (2015)
Den påminde mig om en låt som jag gjorde runt den tiden.
Lite senare var det. Den hette "Let It Rain".
Det var en av de första låtarna som jag skrev.
Det finns ett slags...
Den hade ett inflytande på mig.
Vi pratade om att du kanske kan spela den låten med Stephen.
Ja.
Jag undrade om det...
Gör det nåt att den har en liknande känsla?
Jag måste ha snott den utan att veta om det.
- Vi kan klippa bort det. - Nej då.
- Det ska folk veta. - Stephen är skyldig dig en tjänst.
Jag tappade bort mig.
Solobiten var kanon. Med dig och Eric tillsammans.
När Eric spelar det andra solot-
-ligger han i ett högre register.
Nåt i det lägre registret vore coolt som komplement.
Eric var väldigt noga med att påminna mig på den tiden.
Han sa: "När man gör det på scen"-
- "måste man turas om."
"Som på skolgården. Gentlemannamässigt."
Jag fick en inbjudan till att se Buffalo Springfield-
-repa i ett hus i Laurel Canyon.
Jag träffade en tjej, Mary Hughes.
Hon var en slags skönhetsdrottning på Sunset Strip på den tiden.
Jeff Beck och Keith Moon hade varit ihop med henne-
-och på nåt sätt kom jag in i bilden.
Jag hade den snygga tjejen-
- joints skickades runt, och de började spela.
De spelade inte för högt.
De repade låtar till en spelning, tror jag.
Sen knackade det på dörren.
Nån gick och öppnade.
Man fick direkt känslan av att nåt var fel.
De öppnade dörren, och där stod en polis.
Det stod en radiobil i bakgrunden.
Han sa: "Ni får dämpa er."
"Vi har fått klagomål på ljudnivån. Vad är det där?"
Plötsligt var de i rummet.
Jag hade inget... Jag hade precis fimpat en joint.
Jag höll inte i något, men jag blev handfängslad med någon.
De förde oss till häktet allihop.
Samtidigt undrade man: "Vad hände med Stephen?"
När Stephen insåg vem som stod i dörren-
- hoppade han ut genom badrumsfönstret och sprang i väg.
Vi hörde talas om en fest.
Var den hemma hos dig, i Laurel Canyon?
Va?
Katastrofal.
Jag hörde att du, Eric och Neil var där, och polisen också.
- Jodå. - Stämmer det?
Neil och jag satt i ett sovrum-
-och hörde...
Jag sa: "Kolla vad det är."
"Jag går till grannen och ringer advokater."
Jag stack bakvägen.
Då gick mitt rykte åt skogen.
"Det var han som stack."
Jag gick till grannen...
Det var förkastligt. Jag borde ha...
Jag har aldrig kommit över det och skäms för det.
Neil blev aggressiv och sprang ut-
-för att jaga bort poliserna-
- för han är från Kanada, och man kan väl göra så där.
Det var spännande att åka till Los Angeles-
-från Gainesville i Florida.
För mig handlade det om vädret, tjejerna-
- surfingen, bilarna och en ungdomlig mentalitet.
Hit kom folk som drömde stort-
-för det var tillåtet här.
Det fanns folk som trodde-
- att det kanske var möjligt att göra något utöver det vanliga.
Jag minns när jag åkte på Sunset Boulevard-
-och såg alla skivbolag.
På den tiden var det MGM, Capitol...
En massa bolag som inte är där längre.
Det stämmer. Jag kom dit-
- och alla inspelningsstudior var skinande rena-
-med otroligt duktiga ingenjörer.
Phil Spector och Brian Wilson jobbade där.
Folk kom dit och ville jobba med deras ingenjörer-
- i deras studior för att ljudet skulle bli fett.
Det är annorlunda i USA.
Vi spelade i princip bara in på Abbey Road.
Där borta var det nästan som BBC.
Ingenjörerna hade vita overaller.
Om man ville höja basen fick man gå till producenten-
- som gick till ingenjören, som höjde basen.
Man var sekundär till de i vita rockar-
-som gjorde musiken.
De hade professorer.
Vetenskapsmän.
Vi var i studion.
Det var som en film från 40-talet.
"Vad vill du? Vill du spela?"
"Vi får se."
Väldigt annorlunda här. Mycket ledigare, mycket bättre.
"Good Vibrations" spelades in i fyra olika studior.
Alla studior var olika.
Ingen var likadan.
Western var bra med instrumenten.
Bas, trummor och gitarr.
Sunset Sound. Jag gillade deras piano.
Jag hade det till sticket i "Good Vibrations".
Gold Star hade ett bra eko.
Ekot var bra där.
På RCA Victor gjorde vi sången.
Det fanns så många studior.
RCA studio som var så bra låg på Sunset och Ivar.
En fantastisk plats.
Columbia Studios.
Och Western.
Den hette United Western ibland.
Den finns kvar.
Har du spelat in här?
Nej.
Brian Wilson, The Mamas & the Papas-
-och Buffalo Springfield spelade in här.
Man ser även Don Was utveckling.
- Ja, minsann! - Vi går ännu längre bak.
Han är där också.
Här är innan han fick till det.
VD - BLUE NOTE RECORDS
De här då?
Jag känner inte igen dem.
- Okej. - Allt är här, va?
Ja. Häftigt.
Jag vill spela in en låt av The Association.
Jag har inte skrivit vem som gör vad, men det gör inget.
Okej.
Nu kör vi.
Jag körde på Sunset-
-och svängde in på en väg mot kullarna.
Jag stannade på ett ställe med utsikt över hela stan.
Jag kände mig upprymd där.
Jag blev rörd av platsens geometri. Dess harmoni.
Det är en fantastisk stad.
Att vissa säger att den är ful-
-när den är ren poesi, är så synd.
Jag ville bygga något där och då. Skapa något.
Jag älskade LA när jag var där tidigt 60-tal.
Man kunde köra runt och lukta på apelsinblommorna.
Det var häftigt.
Vi flyttade till Laurel Canyon. Vi älskade det.
Mycket folk som sjöng folkmusik-
-och vi blev höga. Det var kul.
Man körde där och folk pekade ut husen-
- där kändisar bodde. Houdini, Tom Mix och Zappa.
Det var en fantastisk tid.
När man körde förbi affären där-
-såg man en popidol.
Där är David Crosby!
Det var folk från överallt i Laurel Canyon.
1966 myllrade det. Man kunde se vem som helst.
En gång såg jag Crosby plocka upp två tjejer.
Han hade på sig en cape.
Sen försvann han in i natten!
Frank Zappa bodde på andra sidan gatan.
En gång stod han mitt på gatan-
- och läste texten till "Who Are the Brain Police".
Som Alan Ginsberg.
Jag sa: "Wow! Wow! Wow!"
Sen hörde jag Frank Zappa göra en orkestrering på ett spår-
-utan skrikandet.
Det var... som en annan värld.
Det var helt otroligt.
Det är inte som i New York-
- och östkusten, där man går till en klubb.
Vi gick hem till varandra-
-och höll på i flera timmar.
Vi spelade musik. All slags musik.
En gång skrev jag en låt med Brian Wilson.
Brian kom hem till mig.
"Wow," sa jag. Det var första gången.
Sen frågade han: "Har du nån speed?"
"Jag tror det."
Jag hämtade två amfetamintabletter.
Han ville ha två.
Klockan var runt fyra på dagen.
Vi började spela.
Det spelade vi.
Det blir mörkt. Jag går och lägger mig.
Sju-åtta timmar senare gick jag upp.
Då stod Brian fortfarande vid pianot.
- Spelade han samma? - Ja.
- Snabbt. - Den har bara en vers.
De släppte den som "Ding Dang".
När jag träffar Brian nu säger han alltid: "Ding dang!"
Det hände en del märkliga saker.
George och jag körde hem till Micky Dolenz.
Stephen Stills var där, och flera andra.
De var hippies och nakna.
När de såg att jag och George kom-
-sprang de in och klädde på sig.
Då sa vi: "Det var inte så hippie."
Känslan var att man kunde göra allt.
Inget kunde stoppa dig.
Så var det.
Hollywood var där-
- och musikindustrin... En stor del av den.
Och Sunset Boulevard!
Det luktade 40-tal-
-med filmstjärnorna och den livsstilen.
På sätt och vis efterliknade vi det, fast på ett annat sätt.
Det är något visst med frihetskänsla-
-avsaknad av regler-
- och avsaknad av gamla grejer som håller en på plats.
Särskilda personer hamnade på särskilda platser och kemi uppstod.
Och de inspirerade till annan kemi omkring dem.
Jag jämför det gärna med sekelskiftets Wien-
- när alla arkitekter, målare och möbelbyggare-
-drack enorma mängder kaffe.
"Vad gör du? Vad jobbar du på?"
Paris på 30-talet med Gertrude Stein och alla de konstnärerna.
Den här epoken-
-kommer att ses på samma sätt-
-om några hundra år, av historiker.
Musikens kraft är obestridlig.
Den kan förändra världen. Det kan den.
På små sätt, men...
Det står jag fast vid.
Politiken i band kan bli rätt tung ibland.
Särskilt när någon får fler låtar på en skiva än någon annan.
David skrev en låt om en ménage à trois.
Det var inte passande för det vi gjorde-
-men han tyckte att det var häftigt.
Vi bestämde oss för att göra en Goffin & King-låt som heter "Going Back".
Det protesterade han vilt mot.
De tyckte inte att det passade.
Det var ekivokt, på gränsen.
Fast jag tycker inte det. Det är en kärlekslåt.
Det har hänt. Annars hade inte fransmännen haft ett namn för det.
Problemet var inte att David skrev låten-
- utan insikten att han hade gjort det, många gånger.
Då blev jag arg.
Han vet att låten var oanständig.
Crosby var som Brando.
Han hade inga gränser.
Carole och Gerry flyttade från New York till LA-
-och började skriva låtar.
Inte samma tjejbandgrejer som förut-
-utan en hippare stil.
David var odräglig. Han var svår att leva med.
Han fick inte sin coola låt.
Vi gjorde en kommersiell låt istället.
Så han var arg.
Brytpunkten var när Chris Hillman blev arg på David-
-och sa: "Han måste bort."
Alla tror-
-att det var därför de slängde ut mig.
Mina damer och herrar, det var inte därför.
De slängde ut mig ur The Byrds för att jag var en skitstövel.
Han sa saker som:
"Ni är inte bra nog för att spela med mig."
Jag sa: "Inte?" Det är inte okej.
Vi gillade inte den attityden.
Jag var en skitstövel.
Men så enkelt var det inte.
Ger man ungar miljontals dollar gör de bort sig.
Vi höll ihop rätt länge. Band brukar gå i stå.
De utvecklas och blir spännande. Nya och bra.
Sen går det sakta utför-
- tills man bara kör rökmaskin och hitlåtar.
Det duger inte för mig. Det gör bara inte det.
Jag har gjort det, för att det var enkelt-
-och drog in en massa pengar och så.
Det duger inte.
Vi växte upp med de här låtarna-
-och tar dem för givet.
Det händer nåt i kväll-
-i era och bandets händer.
Ni ger dem liv på nytt och påminner oss om briljansen.
Berätta om det.
Allt började när vi såg filmen "Model Shop".
Det är en film från 1967 gjord av Jacques Demy.
Den filmen ser ut så som Beach Boys låter.
Och The Mamas & the Papas.
Den fick oss att börja utforska den tiden-
- och titta på skivorna som fick den oskyldiga tiden-
- av skrivande i södra Kalifornien mellan 65-67 att blomstra.
De flesta grupperna som vi har valt låtar från-
- var de allra bästa rockbanden i södra Kalifornien-
-från den tiden.
Det hände något där-
-som framkallade en stor mängd musik-
- och gjorde många nya sätt att ta sig an musik möjliga.
Vad det än var, så var det bra.
Man behöver nog inte anstränga sig så mycket.
De är klassiker. Tidlösa.
En bra låt lät lika bra då som den kommer att låta i dag.
Vi har inte förnyat dem.
Vi håller oss nära originalen.
Konstigt nog funkar de fortfarande.
De ligger i tiden.
Folk har länge försökt fånga andan-
- och komma fram till varför det hände där och hur.
Och jag...
Man kan gissa och peka på vissa faktorer-
-som kan ha inverkat på det.
Men jag vet inte om vi nånsin kommer fram till nåt konkret.
Det hände.
Det är fortfarande en plats dit folk kommer för att skapa musik.
Det kanske började med optimismen kring Beatles.
Ed Sullivan var i början av 1964.
Det blev ett perfekt startskott på en fluga.
Folk ville bli som Beatles.
Det höll på i två och ett halvt år.
Mycket förändrades-
- när alla började skriva långa och komplexa låtar.
Fram till "Pet Sounds" och "Expecting to Fly"-
-var låtar tre och en halv minut.
De insåg att de kunde göra mer.
Känns det inte som om vissa av låtarna strukturellt-
-med orden och soundet-
-nästan är mer besläktade med drömmar?
Förut var musik-
-mer skriven för det medvetna sinnet.
Det här berör mer det undermedvetna-
- som kanske leder till det psykedeliska. Det ligger mittemellan.
Vi pratade om "Expecting to Fly". Det kanske tog slut där.
Jag vet inte varför det tog slut där-
- men den skiljer sig från allt annat som vi har lyssnat på.
Den är inte mer ambitiös-
- men det känns som om något inträffade då.
Epoken inleds med en kollektiv tanke-
- bland de här musikerna, och en kreativ kraft som samlas-
-för att göra nåt större.
Och epoken slutar när det blir mer individuellt.
De börjar söka efter deras egen väg i livet.
Då splittras många band.
När viljestarka människor-
-med visioner om nya konstformer-
- börjar kompromissa, då blir det inte långvarigt.
Vad minns du från "Expecting to Fly"?
Vi spelade in den till skivan.
- Jag fick inte vara med. - Inte?
Nej, då hade Neil bestämt sig för att testa vingarna.
- Den låten var en varning. - Jaha.
- "Jag sticker." - Jaså?
"Och jag tänker vänta tills det är av yttersta vikt"-
- "för bandets överlevnad"-
- "som kvällen före Johnny Carson bokade det första rockbandet."
Neil slutade dagen innan flyget gick.
Undertexter: BTI Studios Översättning av: Sebastian Andréasson
TILL MINNE AV TOM PETTY